Els Nous historiadors israelians (en hebreu: ההיסטוריונים החדשים, HaHistoryonim HaChadashim) són un grup d'historiadors israelians que han desafiat les versions tradicionals de la història d'Israel sobre el seu paper en l'«èxode palestí de 1948» i sobre la voluntat àrab d'assolir la pau. El terme va ser encunyat el 1988 per Benny Morris.[1][2] Segons Ethan Bronner de The New York Times, els «nous historiadors han intentat fer avançar el procés de pau a la regió».[3]
Gran part de les fonts primàries utilitzades pel grup provenen de documents del govern israelià disponibles com a resultat de la seva desclassificació trenta anys després de la fundació d'Israel el 1948.[4] Aquest nou corrent historiogràfic va sorgir amb les publicacions dels anys 1980 de quatre estudiosos: Benny Morris, Ilan Pappé, Avi Shlaim i Simha Flapan. Posteriorment, altres historiadors i sociòlegs històrics, entre ells Tom Segev, Hillel Cohen, Baruch Kimmerling, Joel Migdal, Idith Zertal i Shlomo Sand,[5] han estat identificats amb el moviment.[6]
Inicialment rebutjats pel públic, els nous historiadors van guanyar legitimitat a Israel durant la dècada del 1990.[3] Algunes de les seves conclusions han estat incorporades a la ideologia política postsionista.